Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
THE BODY jsou tu už více jak dvacet let. Za svou kariéru nikdy neuhnuli z té nejextrémnější polohy, která kombinuje sludge metal, drone a noisecore. Jejich tvorba je a vždy byla velmi nesmlouvavá. Osmé album je ještě hrubší, než byla předchozí dvě nebo tři. Sám bubeník Lee Buford říká, že se vrátili někam mezi první a druhou desku, nějakých čtrnáct let nazpět. Samotnnové album staví na modulovaných hlomozných stěnách, do kterých monumentální postava Chip Kinga kvílí svým specifickým ječákem. Celkové nepřístupnosti hodně napomáhá i to, že si THE BODY více hrají i s celkovou podstatou zvuku. Vše je chlupatější více než Chip Kingova záda, vše je bustrované, zvuk se přelévá do hlomozu a neustále se proměňuje. V tom, jak je deska zpracovaná po zvukové stránce, se opět ani zdaleka nepodobá ničemu jinému. THE BODY jsou v tomto naprostým unikátem, tou nejryzejší rzí na úplném okraji extrémní scény.
Deska, která je pojmenovaná podle textu country skladby, skvěle hudebně zrcadlí rok 2020, ačkoliv byla nahrána už před ním. V producentském křesle přitom usedl Seth Manchester, který je podepsán pod poslední deskou DAUGHTERS, LIGHTNING BOLT nebo předposledními LITURGY. Manchester je v tomto ohledu naprostý unikát, který dokáže skvěle zpracovat extrém, ať už přichází z jakékoliv strany.
Musím přiznat, že k desce jsem si dlouho hledal cestu. Na první poslech je nepřátelská. Nechce vás pustit do sebe. Hned na počátku u skladby „A Lament“ mám velmi často pocit, že mi sluchátka opět odchází do věčných lovišť. Nicméně přes ochrannou, opravdu mohutnou bustrovanou slupku prosvítají hudební motivy, které jsou zajímavé a inspirativní. Přes všechen ten hlukový ostnatý drát prosvítají i melodie, které na vás v nepřátelské noisové pustině působí zcela jinak, než jakákoliv jiná kapela. Je to jakoby vás na dlouhou dobu zavřeli do absolutní tmy a vy jste postupně začínali cítit své okolí jinými smysly, než je zrak.
„I've Seen All I Need To See“ je po všech stránkách přehlídkou neutěšených pocitů. Monolitická kolekce bustrovaných sekvencí, které vám jdou po krku. Intenzivní masáž mozku. A to i v případě, že posloucháte celkem potichu. Je to hutná mlha, ze které se vynuřují kontury nelidských monster. Skladba „Eschatological Imperative“ působí jako vize apokalypsy přefiltrovaná přes televizní zrnění. THE BODY svojí poslední deskou opět dokazují, že v tom, kam se dá až zajít v extrémní hudbě, jsou naprosto nevyzpytatelní, neoblomní a unikátní.
1. A Lament
2. Tied Up and Locked in
3. Eschatological Imperative
4. A Pain of Knowing
5. The City is Shelled
6. They are Coming
7. The Handle / the Blade
8. Path of Failure
Diskografie
I've Seen All I Need To See (2021) O God Who Avenges, Shine Forth. Rise Up, Judge of the Earth; Pay Back to the Proud What They Deserve (2018) I Have Fought Against It, but I Can't Any Longer. (2018) No One Deserves Happiness (2016) I Shall Die Here (2014) Christs, Redeemers (2013) All the Waters of the Earth Turn to Blood (2010) The Body (2004)
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.